HERMENEUTIKA A ESTETIKA
Hans-Georg Gadamer

	Vidíme-li úlohu hermeneutiky v překlenutí lidského či dějinného rozestupu od ducha k duchu, zdá se, jako by se tím zkušenost umění dostávala zcela mimo obor hermeneutiky. Ze všeho, s čím se v přírodě a v dějinách setkáváme, je přece umění tím, co k nám, promlouvá nejbezprostředněji a z čeho dýchá jakási tajemná důvěrnost uchvacující celou naši bytost, jako by tu vůbec žádný odstup nebyl a každé setkání s uměleckých dílem znamenalo setkání se sebou samými. V té věci se můžeme odvolat na Hegela. Ten počítal umění k podobám absolutního ducha, to znamená, že v něm viděl, formu sebepoznání ducha, v níž se nevyskytuje nic cizího ani cizorodého, žádná nahodilost skutečného, žádná nesrozumitelnost toho,co je pouze dáno. Skutečně se dílo a každý jeho divák setkávají v absolutní současnosti, kterou žádné historické povědomí nemůže ohrozit. Skutečnost uměleckého díla a sílu jeho výpovědi nelze omezit jeho původním historickým horizontem, v němž byli divák a tvůrce skutečně současníky. Jakoby ke zkušenosti umění spíše patřilo, že umělecké dílo má vždy svou vlastní přítomnost, že jeho historický původ v něm tkví jen velmi podmíněně a že je zejména vyjádřením jisté pravdy, která se v žádném případě nekryje s tím, co si duchovní původce díla potom vlastně myslel. Ať to tedy nazýváme nevědomou tvůrčí činností génia, nebo si z hlediska pozorovatele všimneme pojmové nevyčerpatelnosti každé umělecké výpovědi - v každém případě se může estetické vědomí odvolat na to, že umělecké dílo se sděluje samo.
Na druhé straně má hermeneutický aspekt v sobě něco tak všezahrnujícího, že také nutně obsahuje zkušenost krásného v přírodě a v umění. Je-li základním rysem historičnosti lidského pobývání, že si rozumí, a tak si samo sebe zprostředkovává - a to znamená nutně i s celou vlastní zkušeností světa - pak k němu patří i celek tradice. Ta nezahrnuje jen texty, nýbrž také instituce a způsoby života. Především však patří setkání s uměním do procesu integrace, který je životu vyrůstajícímu z tradic, uložen. Je dokonce otázkou,	zda ona zvláštní přítomnost charakterizující umělecké dílo nespočívá právě v neomezené otevřenosti pro stále nové integrace. 1 když	má tvůrce na mysli pokaždé publikum své doby, vlastní bytí jeho díla tkví v tom, co dokáže říci, a to zásadně přesahuje každou dějinnou ohraničenost. V tomto smyslu je umělecké dílo bezčasovou přítomností. Ale to neznamená, že by se tím nekladla rozumění nějaká úloha a že bychom v uměleckém díle nemohli nalézt stopy jeho dějinného původu. Nárok historické hermeneutiky opravňuje	právě to, že umělecké dílo, jakkoli nechce být chápáno historicky	a nabízí se v přímé přítomnosti, přece nepřipouští libovolná pojetí, nýbrž při vší otevřenosti a šíři možného pojímání dovoluje, ba vyžaduje, aby na něj bylo uplatňováno nějaké měřítko přiměřenosti. Přitom může zůstat nerozhodnuto, zda je nárok na přiměřenost pojetí v každém jednotlivém případě správný. Co řekl správně Kant o soudu vkusu - že se od něj očekává všeobecná platnost přesto, že jeho uznání nelze vynutit důvody -, to platí také pro každou interpretaci uměleckého díla: právě tak pro činnou interpretaci reprodukujícího umělce nebo čtenáře jako pro vědeckého interpreta.
	Lze se skepticky ptát, zda takový pojem uměleckého díla, otevřeného vždy novým pojetím, nenáleží již sekundárnímu světu estetického vzdělání. Není dílo, které nazýváme uměleckým, původně nositelem významové životní funkce v určité kultovní nebo společenské oblasti a nemá jen v jejím rámci plně určený smysl? Nicméně se mi zdá, že lze otázku také obrátit. Je to opravdu tak, že se	umělecké dílo, pocházející z minulého či cizího přirozeného světa a přesazené do našeho historicky vzdělaného světa, stává pouhým předmětem historizujícího estetického požitku, a z toho, co původně mělo říkat, už nic neříká? "Něco říkat", "mít co říci" - jsou to pouze metafory, jejichž vlastní pravdou je jen neurčitá estetická tvůrčí hodnota - či je to naopak tak, že ona estetická tvůrčí kvalita je pouze podmínkou pro to, že dílo má smysl samo v sobě a že nám má co říci? Teprve touto otázkou se téma "estetika a hermeneutika" stává skutečným problémem.
	Právě rozvinuté tázání vědomě převádí systematický problém estetiky na otázku po podstatě umění. Je sice pravda, že vlastní vznik filosofické estetiky a ještě její založení v Kantově Kritice soudnosti ustavilo daleko širší rámec, když do ní zahrnulo i krásu v přírodě a umění, ba dokonce i to, čemu estetika říká "vznešené" (das Enhalene). Také nelze popřít, že pro základní určení estetického soudu	vkusu u Kanta, zejména pro pojem nezaujatého zalíbení, hraje krása přírody hlavní roli. Opačně je třeba připustit, že přírodní krása nevypovídá něco v tomtéž smyslu, jako pro nás vypovídají díla, vytvořená lidmi a pro lidi, díla, která nazýváme uměleckými. Právem	lze říci, že se nám umělecké dílo nelíbí "čistě esteticky" tak jako květina nebo třeba ornament. V případě umění mluví Kant o "intelektuovaném" zalíbení. Ale nic naplat: toto "nečisté", neboť intelektuované zalíbení, které umělecké dílo vyvolává, je nicméně to, co nás jako estetiky vlastně zajímá. Ostřejší reflexe vztahu mezi krásou přírody a umění, kterou učinil Hegel, dospěla k platnému výsledku: "Přírodní krása je odraz uměleckých krás." To, jak něco v přírodě nahlížíme a vychutnáváme jako krásné, není času a světa prostá danost "čistě estetického" objektu, který má svůj vykazatelný základ v harmonii barev a forem a symetrii kresby, jak je z přírody dokáže vyčíst pythagorizující matematický rozum. To, jak se nám příroda líbí, patří spíše do souvislosti zájmu vkusu, který je pokaždé určován a charakterizován uměleckou tvorbou doby. Estetické dějiny určité krajiny, například alpské, nebo přechodový jev zahradního umění jsou toho nevývratným svědectvím. Je tedy oprávněné vyjít z uměleckého díla, když chceme určit vztah hermeneutiky a estetiky.
	Rozhodně není pouhou metaforou, že nám umělecké dílo něco "říká" a že tím, že nám něco říká, patří do souvislosti všeho, čemu bychom měli rozumět. Tím je ale zřejmé, že umělecké dílo je předmětem hermeneutiky.
	Podle svého původního určení je hermeneutika umění vysvětlovat a zprostředkovat vlastním vykládajícím úsilím to, co řekli jiní a s čím se setkáváme v tradici, všude tam, kde to, s čím se takto setkáváme, není bezprostředně srozumitelné. Již dávno však dostalo toto umění filologů a školská praktika pozměněnou a rozšířenou podobu. Neboť mezitím probuzené historické povědomí vedlo k pochopení, že každá tradice může být pochopena špatně nebo vůbec nepochopena. Podobně rozpad západní křesťanské společnosti - v návaznosti na individualizaci, jež byla nastolena reformací - učinil nakonec každého jednotlivce pro druhého člověka neřešitelným tajemstvím. Proto je od doby německé romantiky úlohou hermeneutiky zabraňovat nedorozumění. Tím má hermeneutika vymezenu oblast svého působení, která principielně sahá až tam, kam až vůbec dosahuje vyjádření smyslu. Výpověďmi o smyslu jsou především všechna jazyková vyjádření. Jako umění zprostředkovat to, co bylo řečeno v cizí řeči, k pochopení v jiné, se hermeneutika nejmenuje bezdůvodně po Hermovi, tlumočníku božského poselství lidem. Když si člověk vzpomene na tento původ pojmu hermeneutika, bude mu zcela jasné, že se v ní jedná o jazykovou událost, o překlad z jednoho jazyka do jiného;tedy o vztah dvou jazyků. Protože však lze z jednoho jazyka do jiného překládat jen tehdy, když pochopíme smysl řečeného a znovu ho vystavíme v médiu jiného jazyka, předpokládá tato událost řeči pochopení.
	Tyto samozřejmosti jsou nyní rozhodující pro otázku, která nás zde zaměstnává, tj. pro otázku po řeči umění a po legitimitě hermeneutického hlediska vůči zkušenosti umění. Každé vykládání srozumitelného, které dopomáhá ostatním k pochopení, má totiž charakter řeči a v tomto smyslu je celá zkušenost světa jazykově zprostředkovaná. Tím je také dán nejširší pojem tradice, která sice jako taková není jazyková, ale přece je přístupná jazykovému výkladu. Sahá od "užívání" nástrojů, technik atd. přes řemeslnou tradici ve vyráběných typech nástrojů, forem ozdob, přes péči o mravy a zvyky až k zakládání vzorů apod. Patří k ní také umělecké dílo, nebo zaujímá zvláštní postavení? Pokud se právě nejedná o jazyková umělecká díla, zdá se, že umělecké dílo vskutku patří k této neverbální tradici. A přece je zkušenost a porozumění uměleckému dílu něco jiného než porozumění nástrojům nebo zvykům, které se nám dochovaly z tradice.
	Dáme-li se vést starým droysenovským určením hermeneutiky, můžeme rozlišovat mezi prameny a pozůstatky. Pozůstatky jsou části minulého světa, které se dochovaly a pomáhají nám duchovně rekonstruovat svět, jehož jsou zbytkem. Naproti tomu prameny tvoří verbální tradici a slouží tedy k tomu, abychom rozuměli slovně vyjádřenému světu. Kam tedy patří například archaický obraz bůžka? Je to pozůstatek jako kterýkoli nástroj? Nebo je to kus výkladu světa jako všechno verbální, co nám zanechala tradice?	Prameny, říká Droysen, jsou záznamy tradované kvůli paměti. Formu smíšenou z pramenů a pozůstatků nazývá památkou, k nimž počítá vedle listin, mincí atd. i "umělecká díla všeho druhu". Tak se to možná jeví historikům, ale umělecké dílo jako takové není historický dokument ani svým úmyslem, ani významem, který nabývá ve zkušenosti umění. Hovoříme sice o uměleckých "památkách",jako kdyby tvorba uměleckého díla obsahovala úmysl dokumentovat, a je skutečně pravda, že trvání je každému uměleckému dílu bytostně vlastní - některým uměním samozřejmě jen ve formě opakovatelnosti. Zdařilé dílo "stojí" (jak to dokonce může říci varietní, umělec o svém čísle). Ale záměr připomenout ukázáním, jak je tomu u skutečného dokumentu, tím nijak není dán. Člověk se nechce - tím, že něco předvádí - odvolávat na něco, co bylo. Právě tak zde není žádná záruka trvání, neboť dílo je odkázáno na souhlasný vkus nebo smysl pro kvalitu u pozdějších generací. Ale právě tato odkázanost na zachovávající vůli znamená, že umělecké dílo je tradováno v tomtéž smyslu jako prameny literární. Rozhodně "nemluví" jen tím způsobem, kterým promlouvají pozůstatky minulosti k historikovi, a také ne pouze tak, jak to činí historické listiny, které něco fixují. Neboť to, co nazýváme řečí uměleckého díla, kvůli níž je zachováváno a předáváno tradicí, je řeč, kterou vede samo umělecké dílo, ať už je jazykové povahy nebo není.Umělecké dílo člověku něco říká, a to ne pouze tak, jako něco říká historikovi historický dokument - říká jednomu každému něco tak,jako by to patřilo zvláště jemu jako něco přítomného a současného.Tak vzniká úloha porozumět a sobě i ostatním učinit srozumitelným smysl toho, co říká. Také neverbální umělecké dílo tím spadá do oblasti úkolů hermeneutiky. Má být integrováno do sebepochopení každého člověka.1
	V tomto širokém smyslu zahrnuje hermeneutika estetiku. Hermeneutika překlenuje rozestup od ducha k duchu a zpřístupňuje cizost cizího ducha. Zpřístupnění cizosti zde ale neznamená pouze historickou rekonstrukci "světa", ve kterém mělo umělecké dílo svůj původní význam a funkci; znamená také vnímání toho, co je nám řečeno. I to je vždycky víc než jeho označitelný a uchopený smysl. Co nám něco říká, je - jako ten, kdo mi něco říká - cizí v tom smyslu, že nás to přesahuje. Stojíme proto vždy před úkolem porozumět dvojí cizosti, která je vpravdě jedna a tatáž. Je to jako s každou řečí. Řeč neříká jen něco, nýbrž někdo říká něco někomu.Chápání řeči není chápání doslovného smyslu řečeného v postupném chápání jednotlivých slov, nýbrž je naplňováním jednotného smyslu řečeného - a ten vždy přesahuje to, co řečené vypovídá. Tomu, co říká, může být obtížné rozumět, když se jedná o cizí nebo zastaralou řeč -ještě těžší je však nechat si něco říci, i když člověk řečenému bez dalšího rozumí. Obojí patří k úkolu hermeneutiky. Člověk nemůže rozumět, aniž by rozumět chtěl - tj. aniž by si chtěl nechat něco říci. Bylo by nepřípustnou abstrakcí myslet si, že se nejprve musíme rekonstrukcí celého jeho dějinného horizontu přenést do současnosti s autorem - popřípadě s původním čtenářem -, a potom teprve začneme chápat smysl řečeného. Jakési očekávání smyslu usměrňuje od začátku úsilí o pochopení.
	Co takto platí o každé řeči, platí však eminentním způsobem o zkušenosti umění. Zde je něco víc než očekávání smyslu: smysl řečeného mě musí nějak zasáhnout. Každá zkušenost umění chápe nejen rozpoznatelný smysl, jak se to děje v historické hermeneutice a jejím zacházení s texty. Umělecké dílo, jež něco říká, nás konfrontuje s námi samými. To znamená, že vypovídá něco, co tak, jak je řečeno, působí jako odhalení, tzn. jako odkrytí něčeho zakrytého. V tom spočívá ona zasaženost. "Tak skutečné, tak jsoucí"  není nic, co jinak člověk celkem zná. Všechno známé je překonané. Rozumíme-li, co umělecké dílo říká, setkáváme se tedy zajisté se sebou samými. Ale jakožto setkání s tím, co je nám vlastní, jakožto důvěrnost, jež v sobě zahrnuje své vlastní překonání, je zkušenost umění v pravém smyslu zkušenost a musí vždy nanovo zdolávat úkol, který před nás staví zkušenost: integrovat ji do celku vlastní orientace ve světě a do sebepochopení. Právě to vytváří řeč umění, že oslovuje každého člověka a svou vlastní současností proměňuje naše sebepochopení. Ano, právě jeho současnost činí dílo řečí. Všechno záleží na tom, jak je něco řečeno. Ale to neznamená, že by umělecké dílo vždy již reflektovalo prostředky, kterými své adresáty oslovuje. Naopak, čím přesvědčivěji je něco řečeno, tím více se jeví ojedinělost a jedinečnost oné výpovědi samozřejmá a jistá, to znamená, že soustřeďuje osloveného zcela na to, co se mu zde říká, a v zásadě mu zakazuje přejít k distancovanému estetickému rozlišování. Reflexe na prostředky řeči je také jinak proti vlastní intenci k řečenému druhotná a obecně nenastává tam, kde si lidé jakožto současníci něco sdělují. Neboť řečené vůbec není tím, co se nabízí jako nějaký druh obsahu soudu v logické formě soudu. Spíše je to, co chce někdo říci a co si člověk má nechat říci. Snaží-li se někdo to, co mu jiný chce říci už předem zadržet tvrzením, že to ví, nemůžeme mluvit o rozumění.
To vše platí v eminentní míře o řeči umění. Samozřejmě to není umělec, kdo zde mluví. Co říká umělec v jiných dílech a co má co říci navíc k tomu, co v daném díle řekl, může být zajisté také předmětem jistého zájmu. Ale řeč umění znamená přebytek smyslu, který je obsažen v díle samotném. Na tom se zakládá nevyčerpatelnost uměleckého díla, která je odlišuje vůči každému pojmovému uchopení. Z toho vyplývá, že není možné spokojit se při chápání uměleckého díla s osvědčeným hermeneutickým pravidlem, že mens auctoris vymezuje úkol chápání, který před interpreta staví text. Naopak právě když rozšíříme hermeneutické hledisko na řeč umění, ukáže se, jak málo je subjektivita mínění tím, čemu má být rozuměno. To má ale zásadní význam, a potud je estetika důležitým elementem obecné hermeneutiky. To bychom měli závěrem naznačit.
 Vše, co k nám hovoří jako tradice v nejširším smyslu, klade před nás úlohu rozumění, aniž by rozumění obecně znamenalo aktualizovat v sobě myšlenky někoho jiného. Tomu nás neučí, jak je výše objasněno, s přesvědčivou zřetelností jen zkušenost umění, nýbrž	také rozumění dějinám. Vlastní úlohou, kterou před nás klade historie, totiž není porozumět subjektivním plánům, míněním a zkušenostem lidí, kteří zakusili dějiny. Tím, čemu máme porozumět, je ona velká souvislost smyslu dějin, které se věnuje vysvětlující snaha historiků. Subjektivní mínění lidí, stojících v procesu dějin, jsou zřídka nebo nikdy toho druhu, že by pozdější historické ocenění	události potvrdilo ocenění současníků. Význam události, její propletenost a její následky, jak se jeví v dějinném ohlédnutí, nechává mens actoris právě tak za sebou, jako nechává zkušenost umění za	sebou mens auctoris.
Universalita hermeneutického hlediska je obsáhlá. Moje formulace bytí, jež může být pochopeno, je řeč,2 není jistě žádná metafyzická teze; jen na základě rozumění samého popisuje bezmeznou šíři jeho obzoru. Bylo by snadné ukázat, že této větě vyhovuje každá historická zkušenost právě tak jako třeba zkušenost přírody. Nejširší formulaci hermeneutické myšlenky nakonec obsahuje Goethův universální obrat: "Všechno je symbol." Tento obrat chce říci, že každá věc poukazuje na nějakou jinou. Goethovo "všechno" není výpovědí o tom, čím je každé jsoucno, nýbrž o tom, jak se se jsoucnem setkává lidské chápání. Nemůže být nic, co by pro ně nemohlo něco znamenat. Je v tom však ještě něco jiného. Nic se nevyčerpává v tom jediném významu, který se někomu právě nabízí.V Goethově pojmu symbolična je zahrnuta právě tak nepřehlednost všech vztahů jako i zástupná funkce jediného pro reprezentaci celku. Neboť jen proto, že vztaženost bytí ke všemu je lidskému oku skryta, je zapotřebí jejího odkrytí. Jakkoli universální je hermeneutická myšlenka, jež odpovídá Goethovu slovu, v jednom výsostném smyslu se vyplňuje jen ve zkušenosti umění. Neboť řeč uměleckého díla se vyznačuje tím, že jednotlivé dílo v sobě shromažďuje a zjevuje tu symbolickou povahu, jež hermeneuticky viděno přísluší každému jsoucímu. Ve srovnání se vší verbální a neverbální tradicí pro umělecké dílo platí, že je pro tu kterou přítomnost absolutní přítomností a zároveň že je jeho slovo připraveno na všechnu budoucnost. Důvěrnost, se kterou se nás umělecké dílo dotýká, je zároveň tajemným způsobem otřes a zhroucení obvyklého. V setkání s uměleckým dílem nezaznívá pouze ono radostné i děsivé "To jsi ty!", ale také "Musíš změnit svůj život!".

poznámky:
1 V  tomto smyslu jsem ve Wahrheit und Methode kritizoval Kierkegaardův pojem estetična i Kierkegaarda samotného, str. 91 n. (GW 1, str. 101 n.)

2 H.-G. Gadamer, Warhet und Methode, str. 450 (GW 1, str. 478).

(1964)